DEOL > Kultúra Mi marad a végén? Farkas Andrea | 2005. október 13., 12:10 ![]() – Mintha az utóbbi években visszaszorultak volna a nyelvészek
közötti indulatos viták. Mennyire foglalkoznak ma a szakemberek a magyar
nyelv helyzetével?
– A nyelvhelyesség kérdésének megítélése nem olyan
egyértelmű, mint régen. Az ötvenes évektől kezdve világos volt a
nyelvművelő feladata és az is, hogy milyen tendenciákat kell követni. A
kilencvenes években kiéleződött a vita. Felvetődött a kérdés: lehet-e
helyes nyelvhasználatról beszélni. Ki dönti el, hogy mi a szép, és kell-e
befolyásolniuk mindezt a nyelvészeknek. Napjainkban nem robbant ilyen éles
vitákat a véleménykülönbség. De a köztudatban a nyelvért való aggodalom
most is benne van. Ezt erősíti, hogy a viták a szakmai fórumokról
kikerültek napilapok oldalaira. Legutóbb az idegen szavak feliratokon való
nyilvános használatáról ily módon ütköztek a vélemények. Az ellentétes
álláspontot elfoglaló nyelvészek közül Balázs Géza, illetve
Nádasdy Ádám nevét emelném ki. Balázs Géza a nyelvművelés
újragondolására, a vitás kérdések elméletileg is érvényes megalapozására
törekszik, Nádasdy pedig arra a hagyományos álláspontra helyezkedik, hogy
a nyelvi helyesség egyetlen ismérve az élő nyelvhasználat: sokkal
fontosabb a nyelv gazdagsága, mint korlátozottsága.
– Vannak-e közös pontok a vitában?
– A szakértők ez idáig abban sem állapodtak meg, hogy
tudomány-e a nyelvművelés. Ellenben egyetértenek abban, hogy szükség van a
nyelv normatív használatára vonatkozó tudatos munkára. Ennek
megvalósítására szintén eltérő elgondolások születtek.
– Önnek mi erről a véleménye?
– A nyelvi tervezés fontos feladat. Az idegen szavak
használata az egyik legszembeötlőbb jelenség e téren. A nyelvművelés
sokszor kimerült ezek elítélésében, üldözésében. Jelenleg a teljes
elutasítástól a teljes befogadásig terjednek a vélemények. Az elutasítás
jellemzően nem nyelvészektől ered. A legismertebb alakja ennek a
szemléletnek Molnos Angéla, a másik megközelítésnek pedig Nádasdy. A
hagyományos nyelvművelés álláspontja a kettő között helyezkedik el:
mértékkel, a közérthetőséget szem előtt tartva fogadná be a köznyelvi
normába az újításokat.
– Korábbi szemlélet szerint – a szakirodalomban való könnyebb
tájékozódás érdekében – az angol nyelv egyeduralmára törekedtek. Ma is
annak van tekintélye, ami angolul van. Lehetséges-e, hogy mindez
bekövetkezzen?
– Kizárható, hogy ez hamarosan megvalósul. Az élen járó
kutatások többsége valóban ezen a nyelven történik, gyakran nemzetközi
csapatok hozzák létre, illetve a nemzetközi keretekben folyik a
kommunikáció. Vannak azonban közvetítő szintek is, hisz a tudomány
eredményeit át kell ültetni a gyakorlatba. Ugyanakkor hatnak a nyelv
integráló erői: sokan vagyunk, akik szerint fontos az újítások
beillesztése nyelvi örökségünkbe. Ezért létrejöttek szakmai műhelyek, ahol
gátat vetni igyekeznek az idegen szakzsargonnak úgy, hogy a dolgok
lényegét próbálják visszaadni. Ezek nemcsak a nyilvánosságtól elzárva
működnek. Külön kiemelném az orvosi nyelvművelés és a számítógépes
nyelvhasználat megújítására irányuló törekvéseket.
– Az idegen szavak gyakori használata a köznyelvben – mint a
nyelvművelés legismertebb témája – felveti a nyelv idegenné válásának
kérdését a laikusokban is. Hogyan értékeli mindezt?
![]() – Míg a régi korokban az irodalom volt a minta, ma a média
befolyásolja a nyelvhasználatot. Hogyan változott mindez az idők során?
Miképp hat a mindennapok nyelvére a tömegkommunikáció?
– Az 1960-as évektől jelentek meg a köznyelv alsóbb
szintjeinek szavai a szépirodalomban. A trágár kifejezések megjelenése
akkoriban sok vitát váltott ki, mára azonban ez természetesnek látszik.
Ennek következtében nem mutathat példát választékos nyelvhasználatával.
Amiben eltér a beszélt nyelvtől, a tudatosság és a funkcionalitás. De
mindez eredetét tekintve nem nyelvi jelenség. Kifejeződése annak, hogy a
társadalom szétesőben van, amit a magatartás eldurvulása kísér. Ezzel
összefügg a szleng felértékelődése a nyilvános nyelvhasználatban.
– A szleng egyesek szerint nemkívánatos jelenség, míg mások
kreatívságát dicsérik. Önnek mi az álláspontja?
– Ilyen módon leginkább unalmasnak találom. Az efféle
újszerű kifejezésmód nyelvi divatként jelenik meg a tömegmédiában, hamar
elterjed, s ez által minden eredetiség, kreativitás eltűnik belőle. Ma a
kommunikációs eszközök által az igénytelen közlésmód nyilvánosságot
kapott. A kérdés az, hogy a mostani helyzet mennyire alakítja át hosszú
távon a szókészletet.
– Úgy hiszem, máshogy gondolkodik, aki ír, és aki beszél. Most
pedig az internet hatására felgyorsul az írás és az írott szöveg az
élőbeszédhez kezd hasonlítani. Ön szerint hova vezet mindez?
– A nyelv átalakulása megállíthatatlan folyamat és mindig
van, aminek eltűnését fájlaljuk. A mi korszakunkban különösen erőteljes ez
a változás. De a nyelv jövőjét nehéz megítélni. Kérdés, hogy lesz-e
maradandó hatása a nyelvi divatoknak. Számolni kell a konzervatív
törekvésekkel is. Van olyan erő a nyelvünkben, amely időről időre
létrehozza azt a szókészletet, amely saját anyanyelvén, igényesen nevezi
meg az őt körülvevő világot, megteremtve a folyamatosságot, hisz az
utókornak is értenie kell mindazt, amiről eleik
beszéltek. © DEOL - minden jogfenntartva |